Kód: aTom

A Tucatarcú Pufirizsa

Hegyláncok, magas csúcsok, gleccserek, havasok...
Egy randa madár rikolt fel hirtelen, rémült tekintetével a látóhatárt kémleli. Szemének tükrében sűrű fenyvesek ölén fagyos patak csörgedez. A víznek zajos folyamába kemény sziklák vájnak sebet, újjászületett farönkök halálát okozva.
 Hiába küzdenek az életért, utolsó sikolyuk hangos reccsenésben foszlik köddé.
Egy szürkés színben játszó kőszikla szigetként magasodik a patak csendes hullámai fölé, s a madár, amely eleddig e táj felett körözött, megtelepedni vágyva, leszállni készül.
Váratlanul apró agyába hasít a rettegéssel kevert döbbenet, majd sietve - szemével a hirtelen felbukkant alakot követve – elűnik a viharos ég alatt.
Valóban. A gyakorlatlan szemnek láthatatlan e lény, létezése mégis éles kardként lebeg az értelem határán. A lény, kinek nevét halk fuvallatok szellemként suttogják, a lény kinek nevét rettegi a civilizáció, a lény kinek neve minden robbanás zaja: ATOM.
Ott ül, arcát térdén pihentetve a veszély peremén. Tekintete elszánt, dús hajába 
bele-beletúr a hideg szél, ami egy vicc. Gondolatai – ami az ő esetében az évezred csúsztatása – csak a gyilkolás körül forognak. 
Igen.
Ő az, aki a versből jól ismert Kis Balázst a távolság üveggolyójával vágta szájon.
Ő az, aki a mit nekem te zordon kárpátoknak.
Ő az, aki juhászként vadakat terelt, de sosem lett tűzoltó, csak katona
Ő az, aki most magában azt gondolja, hogy összekevertem a két verset.
Pedig ez nem volt mindíg így, hiszen aranyos, kis kerekfejű gyermek volt, akit mindenki szeretett, persze a maga módján, hiszen nem volt benne semmi különleges. Igazi mélyen ülő nagy buta szemei hamar együttérzést keltettek környezetében, mégis lelke legbelül dühtől fortyogot, egyszerű valója a képzelt sérelmekért bosszúért kiáltott. 
S bár az ismerősök hamar megbékéltek természetével, sőt barátságukról is biztosították, Ő igényelte a szenvedést, így minden adandó alkalommal igyekezett okot szolgáltatni az ugratásokra, saját magát tucatarcnak titulálta, s azt sem bánta, hogy profilból egy tál tejberizsára hasonlít.
 Természetesen tudat alatt történt mindez, Ő csak a dühöt érzékelte. 
Elbujdosott hát, messzi erdők tengerébe, s remeteként életét csak a harcnak szentelte. Végigjárta a harc minden iskoláját, táncolt farkasokkal, megölte Rómeót, egyedül karatézni nem tanult meg sosem, mert nem ment a spárga, de ez még mélyebb gyűlöletbe taszította.
Mindent tud hát, amit egy veszélyes ellenfélnek tudnia kell, gondolkodás nélül öl, határ csak a csillagos ég. 
Tragédia az övé. Hiszen csendes, rendes jólelkű ember lenne, még akár humoros is.
De hát nem az.
Atom tehát, bölcsője a félelemnek, lesújtó erős karja buzogány, tekintete mint villám cikázik zord ég alatt, átképzése így benzinkutasnak javasolt.
(chili)